Ceļš uz Parīzi šoreiz daudz vienkāršāks nekā uz pēdējām aizvadītājām spēlēm – Pekinā, Tokijā, Phjončhanā vai Rio. Tā tomēr Eiropa, tiešais lidojums no Rīgas uz Parīzi, beidzot olimpiskās spēles notiek mūsu kontinentā, kas nebija jau desmit gadus. Ērti, nav arī lielās laika starpības un nogurdinošā ceļojuma.
Globālie informācijas tehnoloģiju traucējumi, kas pagājušonedēļ paralizēja tik daudzas nozares pasaulē, nu it kā novērsti. To laikā arī olimpiskajā Parīzē bijušas problēmas ar akreditācijas verificēšanu un citas nedienas, kaut Šarla de Golla vārdā nosauktā lidosta strādājusi bez nopietniem traucējumiem. Tagad primārais ir drošība. Pēdējo reizi tik grandiozos apjomos tā bija Londonā 2012. gadā, kad arī bija ļoti lieli terorisma draudi. Nu viss ir vēl stingrāk, pasaule kļuvusi trauslāka.
Toties pasaulē vairs nav Covid-19 pandēmijas. Pats vīruss jau pilnībā nav izzudis, bet cilvēki pielāgojas, nekādi papildu apliecinājumi par vakcināciju vai pārslimošanu nav vajadzīgi. Tas bija kā murgs pēdējās divās spēlēs Āzijā, Tokijā un Pekinā, īpaši jau Ķīnā. Kā labprātīgs cietums, ar noliegumu iziet jebkur ārpus viesnīcas un sacensību vietām, ar testiem katru dienu un iespējamo karantīnu. Nu viss pavisam brīvi.
Pirmais iespaids vienmēr lidostā. Drošības pārstāvji, arī karavīru gan visai daudz, bet tomēr ne pārmērīgi. Iepriekšējā dienā mūsu deviņu cilvēku grupiņu pat visu laiku pavadījuši četri policisti, šodien mums gan nekā tāda nebija. Atlidojām agrā trešdienas rītā kopā kopā ar kolēģi Kasparu Timermani, kurš komentēs pludmales volejbola turnīru, arī atklāšanas un noslēguma ceremonijas.
Akreditācija raita, pēc tam maza aizķeršanās ar transportu, bet tomēr laimīgi tikām uz citu, pašu tālāko termināli, kur vietējo autobusu pieturas. Viens reiss izkrita, bet pats brauciens minūtes 25. Mūsu, komentētāju, viesnīca aptuveni septiņu astoņu kilometru attālumā no lidostas. Tā kā esam trīs stundas agrāk par iečekošanās laiku viesnīcā, šo laiku īsinām lidostas priekšā tādā mazā zaļajā zonā. Tuvākajā apkārtnē te nekā diža nav – noliktavas, maģistrāles un transporta mezgli.
Pilsēta kā tāda mums abiem nav jaunums, taču Parīze pirms gadiem pieciem, desmit un Parīze tagad, olimpisko spēļu laikā, tomēr ir nedaudz atšķirīgas lietas. Tiesa, šajā apvidū olimpisko elpu jūt pavisam maz, tik vien, ka daudz akreditēto personu, šajā viesnīcā arī dzīvos ap simt žurnālistu. Līdz centram vēl kilometru divdesmit, bet toties Starptautiskais raidorganizācijas centrs (IBC), kur arī mūsu mobilais birojs, tikai četri pieci kilometri.
Tas nav slikti, tā mūsu darba vieta, ja neskaita vēl dažas komentētāju pozīcijas tieši arēnās. Kasparam pludmales volejbols tieši pie Eifeļa torņa. Mūsu lielākā grupa – žurnālisti, operatori, tehniskā atbalsta personāls – dzīvo pavisam tuvu IBC mediju ciematam, taču tas ir pārāk mazietilpīgs, salīdzinot ar pieprasījumu, tur visiem vietas nepietiek.
Pēc dažām stundām, nolikuši personiskās mantas un iekārtojušies viesnīcā, varam doties uz IBC, kas atrodas Buržē starptautiskajā izstāžu centrā. Birojā jau gandrīz viss gatavs pilnvērtīgam darbam, puiši šodien visu iekārtojuši, tur būs gan atsevišķu veidu komentēšana (kur nav savas pozīcijas tieši arēnās), gan materiālu montāža, gan arhīva apstrāde un desmitiem citu sīkumu.
Neaizstājams šajās reizēs vienmēr ir Renārs Koemecs – ar lielu pieredzi šādos darbos, sākot ar tehnisko līniju iekārtošanu, pārbaudi, sakariem un daudz ko citu, debitants šajā jomā nav arī montāžas guru (un ne tikai) Jānis Kazulis, visu koordinē Dace Klagiša, kura augsti novērtēta arī Eiropas Raidorganizāciju savienībā (EBU) un kas nesen ievēlēta arī sporta komitejā. Un trīs autonomas filmēšanas grupas (žurnālists plus operators), ko koordinē Dāvids Ernštreits, jau ar 12 olimpisko spēļu pieredzi.
Vēl daži komentētāji atbrauks tuvākajās dienās, uz vieglatlētiku pat vēl vēlāk. Birojā viss ir savs, tā tehniskā komplektācija (aparatūra un tehniskie resursi) arī jāsakārto pašu spēkiem. Darbs jau mēnešiem pirms spēļu sākuma – jāizdomā un jāparedz katrs sīkums un nejaušība. Organizatori nodrošina tikai pieejas signālus. Trešdienas vakarā jau viss godam bija gatavs darbam. Lielajā izstāžu centrā teritorija tiešām milzīga (kā nekā vecā lidosta) tādēļ cilvēku izskatās pamaz, vismaz pagaidām.
Pirmajās dienās viss jāiepazīst. Pats galvenais ir izprast visu loģistiku – kā vislabāk ātri nokļūt sacensību un treniņu vietās vai citviet, kur vien jāveido reportāžas. Parīze gatava spēlēm, un gatavojamies arī mēs – atklāšanas ceremonijai. Šoreiz daudz nezināmā, jo pirmo reizi nebija pat vienota ģenerālmēģinājuma. Atklāšana Sēnas ūdeņos un tās krastos, sportisti brauks laivās, tas skaidrs, bet tāpat būs daudz pārsteiguma momentu. Trešdienas pēcpusdienā esam saņēmuši pirmo stingri slepeno informāciju atklāšanas ceremonijas komentētājiem, ko diemžēl nevaru izpaust, jo tādi ir noteikumi.
Jācer, ka nelīs, jo tas gan krietni izbojātu vērienīgo pasākumu, kas tiešām varētu būt kas nebijis un grandiozs. Un vēl – uz īpaši norobežoto atklāšanas vietu būs jādodas ļoti savlaicīgi, jādomā – stundas piecas sešas pirms, lai izturētu visas drošības pārbaudes, varbūt izbaudītu kādu sastrēgumu un galu galā nonāktu pie komentētāju pults laikus. Tā ir spēļu neredzamā puse, neērtības, kas gan ar laiku aizmirstas, bet iespaidi noteikti paliek.